Вісник Полтавського державного аграрного університету. Серія «Публічне управління та адміністрування»
РОЗРОБКА ПРОТОТИПУ ЛОКАЛЬНОЇ НЕЙРОННОЇ МЕРЕЖІ ДЛЯ АВТОМАТИЧНОГО АНАЛІЗУ ЕМОЦІЙНОГО ЗАБАРВЛЕННЯ ЗВЕРНЕНЬ ГРОМАДЯН ДО ОРГАНІВ МІСЦЕВОГО САМОВРЯДУВАННЯ
У статті представлено прототип локальної нейронної мережі для автоматичного визначення емоційного забарвлення звернень громадян до органів місцевого самоврядування та ЦНАПів, який функціонує в повністю автономному режимі, потребує мінімальних обчислювальних ресурсів на стандартному офісному комп’ютері без підключення до інтернету. Розроблено модель повнозв’язної нейронної мережі прямого поширення, архітектура якої містить один прихований шар і має 9924 треновані параметри, при цьому використано Python у середовищі Google Colab та бібліотеку TensorFlow. Для навчання моделі за допомогою автоматичної генерації україномовних текстів на основі заготовлених словників з подальшою аугментацією сформовано набір даних з 10000 прикладів. Структурування вхідного тексту здійснено за методом TF-IDF з обмеженням словника до 150 найбільш інформативних ознак. Виконано процес навчання мережі, який завершено після досягнення середньої точності та впевненості прогнозування оптимальних значень. Розроблено додаток на мові C++ з використанням Qt Creator, який забезпечує інтерфейс для взаємодії з нейромережею. На етапі прототипування для прискорення демонстрації функціоналу реалізовано режим імітації роботи нейронної мережі, що дозволяє проводити презентації та тестування інтерфейсу без використання додаткових обчислювальних ресурсів. Тестування прототипу на контрольних прикладах, що імітують звернення громадян, показало стабільну якість класифікації з впевненістю 82–95%, при цьому модель коректно визначає пріоритет ключових слів, що відповідають емоційному забарвленню тексту. Проведено порівняльний аналіз розробленої моделі з альтернативними архітектурами. Запропонована модель має переваги в плані мінімальних апаратних вимог, повної автономності роботи, високої швидкості відповіді (1–5 мс) та інтерпретованості результатів. Додаток з прототипом підтверджує доцільність застосування спеціалізованих нейронних мереж для автоматизованого аналізу емоційного забарвлення текстів у сфері публічного управління та є основою для подальшого впровадження.
Авторське право (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
ПАТРІОТИЗМ І ПРАВА ЛЮДИНИ ЯК ЗАСАДИ ДЕМОКРАТИЧНОГО ВРЯДУВАННЯ
У статті досліджено взаємозв’язок патріотизму та прав людини як ключових ціннісних орієнтирів демократичного врядування в сучасній Україні. Проаналізовано концепцію громадянського патріотизму як форми національної ідентичності, що поєднує любов до Батьківщини з демократичними цінностями, активною громадянською позицією та повагою до прав людини. Показано, що громадянський патріотизм відрізняється від декларативного та етнічного, оскільки спрямований на формування зрілого суспільства, яке здатне контролювати діяльність державних інституцій та протидіяти авторитарним практикам. Проаналізовано роль патріотизму як мотиваційного чинника громадянської активності, а прав людини — як правової основи такої активності, що забезпечує захист людської гідності та верховенство права в публічному управлінні. Особливу увагу приділено умовам воєнного стану та післявоєнного відновлення, коли питання національної єдності, стійкості державних інституцій і ролі громадян у захисті держави набувають критичного значення. Розглянуто досвід деокупованих і прифронтових територій, який демонструє, що залучення громадян до процесів публічного управління сприяє відновленню довіри до влади, зміцненню соціальної згуртованості та формуванню відповідального патріотизму. Вказано, що поєднання патріотизму та прав людини стає не лише моральним, а й практичним інструментом забезпечення стабільності, ефективності та прозорості діяльності державних інституцій. В статті висвітлено значення розвитку правової культури публічних службовців, для яких служіння державі повинно поєднуватися з дотриманням демократичних стандартів та повагою до прав людини. Проаналізовано, що компетентність, етичність та правова свідомість державних службовців забезпечують ефективність публічного управління, протидію корупції та зловживанням владою, сприяючи формуванню довіри громадян до інституцій влади та розвитку демократичного суспільства. У статті також розглянуто аналітичні матеріали українських наукових і експертних центрів щодо післявоєнного розвитку системи публічного управління, підкреслено необхідність розширення механізмів громадянської участі та посилення інституційного захисту прав людини як умов стабільного відновлення держави. Обґрунтовано, що поєднання патріотизму, заснованого на демократичних цінностях, та прав людини як правових гарантій участі громадян у публічному житті створює підґрунтя для стійкого розвитку демократичної держави, утвердження верховенства права та підвищення ефективності державного управління. Запропоновано комплексний підхід до формування громадянської відповідальності та правової свідомості державних службовців, що є необхідною умовою реалізації демократичних принципів у сучасних умовах України, включно з періодом післявоєнної відбудови.
ДЕРЖАВНА ІНФОРМАЦІЙНА ПОЛІТИКА У ЗАБЕЗПЕЧЕННІ ТРАНСКОРДОННОГО СПІВРОБІТНИЦТВА: СТРАТЕГІЧНИЙ ВИМІР ДЛЯ СТАЛОГО РОЗВИТКУ ТЕРИТОРІЙ
Стаття вміщує результати дослідження значення державної інформаційної політики у забезпеченні транскордонного співробітництва як чинника сталого розвитку територій України. Дослідження побудовано на припущенні, що в умовах цифровізації управління та існування безпекових викликів інформаційний супровід державної політики набуває стратегічного значення для міждержавної та міжрегіональної взаємодії. Акцентовано увагу на сутності державної інформаційної політики як системи механізмів, методів, принципів і суб’єктів публічного управління, спрямованої на створення відкритого інформаційного середовища і зміцнення довіри між учасниками транскордонних процесів. Визначено основні напрями інформаційного забезпечення транскордонного співробітництва: цифровізація управлінських процедур, розвиток спільних інформаційних ресурсів, підтримка відкритих даних, координація стратегічних комунікацій та протидія дезінформації. Наголошено на значенні міжінституційної взаємодії органів державної влади, місцевого самоврядування, громадянського суспільства та міжнародних партнерів у формуванні інформаційного простору транскордонного співробітництва. Систематизовано вплив цифрової комунікації на підвищення інвестиційної привабливості регіонів, активізацію участі у транскордонному співробітництві та покращення координації спільних програм і проєктів. Обґрунтовано необхідність подальшого формування напрямів удосконалення механізму публічного управління регіональним розвитком громад і регіонів України через взаємодію та партнерство з Асоціацією європейських прикордонних регіонів. Вивчення практик Асоціації європейських прикордонних регіонів дозволило наполягати на доцільності впровадження принципів інформаційного забезпечення діяльності Асоціації в державну інформаційну політику. Запропоновано підходи до удосконалення державної інформаційної політики у контексті стратегії сталого розвитку, інституційної спроможності територій і посилення соціально-економічної інтеграції. Зроблено висновок, що розвиток державної інформаційної політики у сфері транскордонного співробітництва потребує системного нормативного, організаційного та технологічного забезпечення.
КОНЦЕПТУАЛЬНА МОДЕЛЬ СТВОРЕННЯ ФАНДРАЙЗИНГОВОГО ПРОЄКТУ У КОНТЕКСТІ НАДАННЯ СОЦІАЛЬНИХ ПОСЛУГ
Стаття присвячена розробці концептуальної моделі фандрайзингового соціального проєкту у сфері надання психологічної допомоги населенню в умовах воєнного стану. Актуальність зумовлена зростанням потреби у доступних і якісних психологічних послугах та необхідністю ефективного фінансового забезпечення таких ініціатив у межах неприбуткового сектору. Соціальні проєкти стикаються з системними викликами: обмежені фінансові ресурси, потреба збереження високих професійних стандартів і формування довіри до сервісів. Наукові дослідження недостатньо висвітлюють інтеграцію фандрайзингу з управлінням якістю послуг, що обумовлює актуальність роботи. Метою статті є теоретичне обґрунтування та розробка концептуальної моделі Центру «Політех-Ресурс», який планується на базі Національного університету «Одеська політехніка» та надає психологічну підтримку населенню. Модель базується на інституційному потенціалі закладу та залученні інтердисциплінарного студентського ресурсу як ключового чинника сталості проєкту. Методологію дослідження становлять системний аналіз, узагальнення та статистична інтерпретація, а також управління якістю послуг на основі моделі SERVQUAL. Управління соціальним проєктом розглядається як адаптивний процес узгодження фінансових, кадрових та комунікаційних стратегій із потребами аудиторії. Особлива увага приділяється формуванню гібридної моделі, яка поєднує безкоштовні соціальні ініціативи з частковим фінансуванням через фандрайзинг. Проаналізовано проблему домінування безоплатних послуг, що може призводити до професійного вигорання фахівців. Запропоновано управлінські рішення щодо підтримки рівня спеціалістів, оптимізації ресурсів та розвитку партнерств із донорами й громадськими організаціями. Окремо розглянуто роль комунікаційної політики у формуванні репутації, подоланні недовіри та забезпеченні анонімності клієнтів. Результати свідчать, що інтеграція університетської бази та інтердисциплінарної взаємодії студентів і фахівців створює ефективний ресурс для розвитку соціальних ініціатив і підвищення доступності психологічної допомоги, забезпечуючи сталий функціонал проєкту та високий рівень надання послуг у кризових умовах.
УДОСКОНАЛЕННЯ ОРГАНІЗАЦІЙНОГО МЕХАНІЗМУ УПРАВЛІННЯ ПРОЦЕДУРАМИ ПОСМЕРТНОГО ДОНОРСТВА В СИСТЕМІ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ ОХОРОНИ ЗДОРОВ’Я
У дослідженні розглянуто можливості удосконалення організаційного механізму управління процедурами посмертного донорства в Україні з акцентом на регіональний аспект. Встановлено, що попри поступове зростання кількості трансплантацій в Україні (зокрема понад 650 операцій у 2025 році), система посмертного донорства залишається недостатньо ефективною, що зумовлено як інституційними, так і соціально-психологічними чинниками. Виявлено, що такі регіони, як Полтавська область, демонструють низькі показники розвитку посмертного донорства: мають обмежену кількість випадків донорства та критично малу частку осіб, які надали прижиттєву згоду (лише кілька осіб станом на 2025 рік), що свідчить про недостатню дієвість інформаційної політики та механізмів залучення населення. Водночас у регіоні існує об’єктивна потреба у трансплантації, оскільки понад сотню пацієнтів перебуває у листі очікування. На основі аналізу встановлено, що ключовими бар’єрами розвитку системи є інститут презумпції незгоди, низький рівень суспільної довіри, недостатня підготовка медичного персоналу щодо публічної комунікації з родичами потенційних донорів, а також обмежена кількість спеціалізованих центрів трансплантації. Водночас позитивним є поступове формування інфраструктури: впровадження трансплант-координації, проведення мультиорганних вилучень та підвищення професійної підготовки медиків. Обґрунтовано, що удосконалення організаційного механізму управління має передбачати комплексний підхід, який включає вдосконалення нормативно-правової бази, розвиток регіональних центрів трансплантації, цифровізацію процесів обліку донорів, активізацію інформаційно-просвітницької роботи та підвищення кваліфікації трансплант-координаторів. Зроблено висновок, що ефективне поєднання державного управління, медичної інфраструктури та суспільної підтримки є визначальним чинником підвищення рівня посмертного донорства як у Полтавській області, так і в Україні загалом.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ВІДМІННОСТІ РЕІНТЕГРАЦІЇ ТА ВІДНОВЛЕННЯ ТЕРИТОРІЙ УКРАЇНИ У ПІСЛЯОКУПАЦІЙНИЙ ПЕРІОД У КОНТЕКСТІ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ
У статті висвітлено результати дослідження відмінностей між поняттями реінтеграції та відновлення територій України крізь призму публічного управління. Встановлено, що зазначені поняття в сучасному науковому дискурсі та практиці державної політики відображають різні за змістом, метою та інструментами напрями діяльності держави. Відновлення територій насамперед пов’язане з відбудовою фізичної інфраструктури, економічної активності, соціальних послуг та інституційної спроможності органів влади, які зазнали руйнувань унаслідок бойових дій та окупації. Натомість реінтеграція розглядається як комплексний політико-управлінський процес відновлення суспільних зв’язків, правового простору, довіри до державних інститутів, громадянської ідентичності та соціальної згуртованості населення деокупованих територій. Здійснено порівняльний аналіз ключових характеристик обох процесів за такими критеріями, як сутність, мета, об’єкти впливу, пріоритетні завдання, безпека та очікувані результати. Доведено, що ці поняття не є взаємовиключними: відновлення без реінтеграції може призвести до ситуації, коли інфраструктура відбудована, але населення не інтегроване у суспільно-політичний простір, а реінтеграція без відновлення ускладнює повернення населення. Акцентовано увагу на тому, що політику реінтеграції доцільно розглядати як стратегічний напрям трансформації публічного управління, спрямованого на відновлення легітимності державної влади, забезпечення інклюзивного врядування та формування стійких механізмів взаємодії між державою і громадянами. Зроблено висновок, що концептуальне розмежування понять «відновлення» та «реінтеграція» має важливе значення для формування державної політики післявоєнного розвитку України, визначення пріоритетів діяльності органів публічної влади та розроблення комплексних програм післяокупаційного врегулювання і сталого розвитку територій.
НОВІ ВЕКТОРИ ДЕРЖАВНОЇ ВЕТЕРАНСЬКОЇ ПОЛІТИКИ: ТРАНСФОРМАЦІЯ СИСТЕМИ ПІДТРИМКИ РОДИН ЗАГИБЛИХ НА ЗАСАДАХ ЛЮДИНОЦЕНТРИЗМУ
У статті показано, що в умовах тривалої російської агресії проти України масштаби втрат серед військовослужбовців актуалізують потребу докорінного реформування системи соціального захисту. Традиційні патерналістські підходи, орієнтовані на формальні виплати, демонструють свою неефективність. Потреба переходу до нових векторів державної ветеранської політики, що базуються на засадах людиноцентризму, є критично важливою для забезпечення національної стійкості та інтеграції родин загиблих (померлих) захисників до соціуму. Теоретично обґрунтовано та практично визначено стратегічні напрями трансформації державної системи підтримки родин загиблих воїнів на принципах людиноцентризму, децентралізації та міжвідомчої взаємодії. Проаналізовано поточний стан надання послуг членам родин загиблих військовослужбовців. Обґрунтовано потребу відмови від бюрократизованих процедур на користь проактивного сервісу. Визначено ключові компоненти людиноцентричної моделі, серед яких: упровадження інституту цивільного менторства (супроводу втрати), цифровізація послуг через принцип «єдиного вікна», створення довгострокових програм психосоціальної реабілітації та сприяння економічній самостійності (гранти, перекваліфікація). Наголошено на важливості децентралізації, де саме територіальна громада стає базовим простором адаптації. Окремої уваги надано комеморації як інструменту суспільного визнання та моральної компенсації за втрату. Доведено, що трансформація ветеранської політики на засадах людиноцентризму змінює філософію взаємодії держави і громадянина, перетворюючи систему з фінансово-компенсаторної на відновлювально-інтеграційну. Сформульовано рекомендації для органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо підвищення ефективності соціального захисту родин полеглих героїв у повоєнний період.
ЕВОЛЮЦІЯ МОДЕЛЕЙ ДЕРЖАВНОЇ СЛУЖБИ ТА ЇЇ РОЛІ У ФОРМУВАННІ ПОЛІТИК
Сучасний стан реформи державного управління в Україні обумовлений процесами європейської інтеграції, повоєнним відновленням та цифровою трансформацією. Такий стан речей потребує переосмислення теоретичних засад функціонування державного апарату та його ролі у формуванні державних політик. Для розуміння найкращих теоретичних засад, які можна застосувати в Україні, авторка у статті відстежила еволюції моделей державної служби, що сформувалися у світовій науці державного управління упродовж кінця ХІХ – початку ХХІ століття та проаналізувала трансформацію ролі державної служби у формуванні політик у межах кожної з моделей. Методологічною основою дослідження стали історико-хронологічний метод, компаративний аналіз, системний і структурно-функціональний підходи, контент-аналіз першоджерел та рамкових документів галузевих міжнародних організацій. На основі узагальнення теоретичної традиції виокремлено шість послідовних моделей державної служби: класичну веберівську бюрократію, традиційне публічне адміністрування, модель держави загального добробуту, новий публічний менеджмент, нове публічне врядування у поєднанні з управлінням публічною цінністю, цифрову епоху врядування у поєднанні з неовеберівською державою. Визначено, що роль публічної служби у виробленні політик зазнала фундаментальної трансформації за цей період. Відбувся перехід від політично нейтрального виконавця до активного співавтора рішень, від технічного експерта до координатора мережевого вироблення політик і носія державної цінності. Обґрунтовано, що актуальний український контекст найбільше відповідає логіці неовеберівської моделі з помітними елементами цифрової епохи врядування та місія-орієнтованого державного сектору. Виокремлено наскрізні лінії трансформації, а саме зміну провідної функції державної служби, зміну характеру відносин з політичним керівництвом, зміну розуміння легітимності рішень та зміну інструментів вироблення політик. Сформульовано перспективи подальших досліджень, що передбачають емпіричну верифікацію застосовності виокремлених моделей до української державної служби, розроблення методики оцінки інституційної спроможності для кожної з моделей та адаптацію сучасних інтегративних підходів до контексту повоєнного відновлення та європейської інтеграції України.
КОНЦЕПТУАЛЬНІ ЗАСАДИ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ РИНКОМ ЗЕМЛІ
Стаття присвячена дослідженню концептуальних засад публічного управління ринком землі в умовах сталого розвитку територіальних громад та поглибленню теоретичних підходів до формування ефективної системи управління земельними ресурсами. Актуальність дослідження зумовлена стратегічним значенням землі як основного природного, економічного та просторового ресурсу розвитку громад, трансформацією земельних відносин у процесі децентралізації, необхідністю забезпечення прозорого функціонування ринку землі та підвищення результативності діяльності органів місцевого самоврядування. Особлива увага приділена ролі публічного управління у формуванні збалансованої моделі використання земельних ресурсів, що поєднує економічні, соціальні та екологічні інтереси територіального розвитку. У статті систематизовано наукові підходи до трактування понять «публічне управління», «земля», «земельні ресурси територіальної громади» та «земельні відносини», розкрито їх взаємозв’язок у сучасній системі управління земельним потенціалом. Проаналізовано структуру ринку землі за основними класифікаційними ознаками, визначено місце земельних ресурсів у системі просторового розвитку територіальних громад та охарактеризовано ключові елементи системи управління земельними відносинами. Обґрунтовано, що ефективність функціонування цієї системи визначається узгодженою взаємодією суб’єктів і об’єктів управління, інформаційних, організаційних, правових та економічних зв’язків, а також здатністю органів місцевого самоврядування реалізовувати принципи сталого розвитку, стратегічного планування та відкритого врядування. Доведено, що земля є не лише об’єктом комунальної власності та джерелом наповнення місцевих бюджетів, а й стратегічним чинником інвестиційної привабливості, економічної стійкості, екологічної безпеки та підвищення якості життя населення. Сформульовано висновок, що концептуалізація системи публічного управління ринком землі на рівні територіальних громад створює передумови для забезпечення раціонального, безпечного, соціально справедливого та економічно ефективного використання земельних ресурсів, а також сприяє зміцненню інституційної спроможності громад в умовах сучасних трансформаційних процесів.
КАДРОВА ПОЛІТИКА В ОРГАНАХ ПУБЛІЧНОЇ ВЛАДИ УКРАЇНИ У ВИМІРІ ЄВРОПЕЙСЬКОЇ ІНТЕГРАЦІЇ
У статті висвітлені питання кадрової політики в органах публічної влади у світлі європейської інтеграції України. Наголошується, що Угода про партнерство та співробітництво між Україною та ЄС 1994 року продемонструвала необхідність фундаментальних змін у формуванні кадрової політики в публічному управлінні. Вказано, що із вступом в дію Стратегії інтеграції України в ЄС 1998 року почалися системні зміни у підготовці кадрів для публічної влади, які надавали державним службовцям більше можливостей для участі у міжнародних стажуваннях, тренінгах та програмах технічної допомоги, що сприяло отриманню практичного досвіду і дозволило посадовцям безпосередньо долучитися до практики діяльності інститутів публічної влади в Євроспільноті. Зазначено, що у закладах вищої освіти було розпочато створення освітніх програм євроінтеграційної тематики, європейських студій, а вже у 2020 році вимоги щодо знань з євроінтеграційного спрямування відображено у Стандарті вищої освіти магістерського рівня зі спеціальності публічного управління. Підкреслюється, що сформована станом на 1998 рік мережа центрів підвищення кваліфікації посадових осіб органів публічної влади дозволила оперативно вводити у зміст програм підвищення кваліфікації питання євроінтеграційної тематики. Такі можливості були особливо важливі для підготовки державних службовців місцевих обласних та районних державних адміністрацій. Проаналізовано Укази Президента України 2000 року, які вводили в дію Стратегію реформування системи державної служби в Україні та заходи щодо її реалізації. Зазначається, що в світлі євроінтеграції такими заходами визначено координацію міжнародної технічної допомоги, залучення іноземних фахівців до реформування державної служби в Україні та забезпечення навчання і періодичного стажування державних службовців. Висловлена думка, що євроінтеграційне спрямування України мало визначальний вплив на кадрову політику держави в публічному управлінні, на підготовку кадрів для органів публічної влади. Розглянуті нормативно-правові акти заклали базу для впровадження засад євроінтеграції в публічному управлінні. Підкреслюється їх стратегічне значення для формування кадрової політики в публічному управлінні, ефект від реалізації яких продовжуємо відчувати і зараз.
ПОВЕДІНКОВЕ ВРЯДУВАННЯ ЯК НОВІТНЯ ПАРАДИГМА РОЗВИТКУ СИСТЕМИ ПУБЛІЧНОГО УПРАВЛІННЯ
У статті обґрунтовано поведінкове врядування як новітню парадигму розвитку системи публічного управління, що виходить за межі епізодичного застосування технологій підштовхування та передбачає системне врахування фактичної поведінки громадян, публічних службовців, політичних керівників, організацій і мереж взаємодії на всіх стадіях публічної політики. Розмежовано поведінкову публічну політику, поведінкове публічне адміністрування, поведінковий уряд і поведінкове врядування. Останнє визначено як міждисциплінарну, людиноцентричну, доказову й етично обмежену систему формування правил, процесів, сервісів, комунікацій та механізмів підзвітності, у якій поведінкові закономірності використовуються не лише для зміни індивідуального вибору, а й для вдосконалення інституційного середовища та самокорекції публічної влади. Методологічну основу становлять системний, інституційний, структурно-функціональний, порівняльний і процесний підходи, методи аналізу, синтезу, типологізації та концептуального моделювання. Обґрунтовано сім контурів парадигми: епістемологічно-діагностичний; політико-проєктний; організаційно-адміністративний; сервісно-цифровий; партисипативно-комунікаційний; експериментально-оцінювальний; етико-правовий та інституційний. Розроблено цикл поведінково обґрунтованого рішення, паспорт поведінкового втручання й індекс інституційної готовності. Визначено принципи прозорості, пропорційності, збереження автономії, недискримінації, захисту даних, доказової достатності та оскаржуваності. Доведено, що поведінкова парадигма не замінює правове регулювання, ресурсне забезпечення чи структурні реформи, а підвищує їхню дієвість через точніше визначення бар’єрів, адаптацію управлінських процесів і постійне навчання інституцій. Запропоновані положення можуть бути використані для модернізації публічних послуг, регуляторної політики, комунікації, управління персоналом, доброчесності та участі громадян в Україні.
МЕТОДИЧНІ ПІДХОДИ ДО ОЦІНЮВАННЯ СОЦІАЛЬНО-ЕКОНОМІЧНОЇ ЕФЕКТИВНОСТІ ТРАНСКОРДОННОГО СПІВРОБІТНИЦТВА В УМОВАХ ЄВРОІНТЕГРАЦІЇ УКРАЇНИ
У статті обґрунтовано комплексний методичний підхід до оцінювання соціально-економічної ефективності транскордонного співробітництва в умовах євроінтеграції України. Актуальність дослідження зумовлена недостатністю оцінок, що зводяться до обсягів фінансування, кількості заходів або рівня освоєння коштів і не показують фактичних змін у добробуті населення, доступності послуг, конкурентоспроможності прикордонних територій, інституційній спроможності партнерів та наближенні до практик політики згуртованості Європейського Союзу. Соціально-економічну ефективність запропоновано розуміти як міру, за якою спільне використання ресурсів забезпечує додаткові, атрибутовані, територіально збалансовані й сталі зміни порівняно з вихідним станом і правдоподібною альтернативою без втручання. Методичну конструкцію сформовано на основі системного, програмно-цільового, інституційного, територіального та контрфактичного підходів. Визначено чотири рівні оцінювання: проєкт, програма, транскордонний функціональний ареал і національно-євроінтеграційний рівень. Систематизовано шість блоків оцінювання: економічно-фінансовий; соціальний і людського капіталу; територіально-інфраструктурний та екологічний; транскордонної додатковості й збалансованості; інституційно-управлінський та євроінтеграційний; сталості, резильєнтності й ризиків. Запропоновано репрезентативні індикатори, порядок їх нормування, формування часткових індексів та інтегральної оцінки з перевіркою чутливості до системи ваг. Обґрунтовано застосування коефіцієнта територіального балансу, аналізу вигід і витрат, показників витрат на одиницю результату, методу «різниця різниць», зіставлення подібних територій, просторового аналізу та якісної оцінки інституційних змін. Передбачено паспорти індикаторів, реєстр доказів і поетапний цикл від ex ante до ex post оцінювання. Практичне значення підходу полягає у можливості його використання органами публічної влади, керуючими органами програм і територіальними громадами для відбору, моніторингу та коригування транскордонних ініціатив.
ПУБЛІЧНО-ПРИВАТНЕ ПАРТНЕРСТВО ЯК ІНСТРУМЕНТ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ РОЗВИТКУ МАЛОГО ТА СЕРЕДНЬОГО БІЗНЕСУ В УКРАЇНІ
У статті обґрунтовано публічно-приватне партнерство як інструмент державної політики розвитку малого та середнього бізнесу в Україні. Актуальність дослідження зумовлена необхідністю поєднати інвестиційні потреби відбудови з розширенням ринкових можливостей, продуктивності та стійкості малих і середніх підприємств. Нове законодавство про публічно-приватне партнерство створює сучасні правила довгострокової взаємодії публічного і приватного секторів, проте масштабність, фінансова складність та високі трансакційні витрати проєктів можуть обмежувати участь МСП. Метою статті є визначення організаційно-управлінських засад застосування ППП як інструменту політики розвитку МСП. Використано системний, інституційний і структурно-функціональний підходи, нормативно-правовий аналіз, контент-аналіз стратегічних документів, порівняння та концептуальне моделювання. Уточнено, що ППП не слід ототожнювати з будь-якою співпрацею влади і бізнесу, публічними закупівлями, грантовою підтримкою або консультаціями, оскільки його визначальними ознаками є довгостроковість, приватне інвестування, договірне управління результативністю та розподіл ризиків. Запропоновано поняття «МСП-чутливе публічно-приватне партнерство» як підхід, за якого досягнення публічної цінності та ефективності проєкту поєднується з відкритими, пропорційними і перевірюваними маршрутами участі малих і середніх підприємств без дискримінаційних преференцій. Систематизовано чотири канали впливу ППП на МСП: пряма проєктна участь; залучення до ланцюгів постачання; використання створеної інфраструктури; розвиток спроможності через стандарти, інновації, навички та кластерну взаємодію. Обґрунтовано включення оцінки впливу на МСП до підготовки, відбору, контрактування, реалізації та моніторингу проєкту. Запропоновано паспорт впливу проєкту ППП на МСП, що фіксує базовий стан, канали участі, ризики виключення, договірні механізми, індикатори й джерела даних. Практична цінність результатів полягає у можливості їх використання центральними і місцевими органами влади під час формування портфеля проєктів, проведення ринкових консультацій, розроблення умов договору, організації розвитку постачальників та оцінювання впливу на підприємницьке середовище.
ІНСТИТУЦІЙНО-ОРГАНІЗАЦІЙНІ ЗАСАДИ РОЗВИТКУ ТЕРИТОРІАЛЬНИХ ГРОМАД УКРАЇНИ В УМОВАХ ВОЄННИХ ВИКЛИКІВ
У статті обґрунтовано інституційно-організаційні засади розвитку територіальних громад України в умовах тривалих воєнних викликів, територіальної нерівномірності втрат і необхідності одночасно забезпечувати безперервність публічних послуг, відновлення та наближення до європейських стандартів врядування. Інституційні засади визначено як систему формальних і неформальних правил, компетенцій, процедур, стандартів відповідальності та взаємодії, а організаційні – як сукупність структур, ролей, ресурсів, цифрових рішень і координаційних механізмів, через які ці правила реалізуються. Систематизовано безпекові, демографічні, інфраструктурні, фінансові, кадрові, сервісні, інформаційні та управлінські виклики. Обґрунтовано доцільність диференціації управлінських рішень відповідно до функціонально-безпекового профілю громади та поєднання кризового і стратегічного контурів управління. Запропоновано резильєнтно-орієнтовану модель, що охоплює шість взаємопов’язаних контурів: нормативно-компетенційний і координаційний; безперервності управління та цивільного захисту; ресурсно-фінансовий; сервісний, цифровий і кадровий; участі, соціальної згуртованості та підзвітності; відновлення, партнерств і євроінтеграції. Розроблено структуру інституційно-організаційного паспорта стійкості громади, який поєднує карту повноважень, реєстр критичних функцій, ризиків, ресурсів, партнерств, проєктів та індикаторів. Запропоновано інтегральний індекс спроможності з коригуванням на безпекове середовище і надійність доказів. Практична цінність результатів полягає у можливості їх використання під час актуалізації стратегій, планів відновлення, програм соціально-економічного розвитку, портфелів публічних інвестицій і договорів міжмуніципального співробітництва. Доведено, що результативність розвитку визначається не кількістю організаційних ланок, а узгодженістю повноважень, ресурсів, даних, відповідальності та здатністю швидко переходити від реагування до відновлення і довгострокової трансформації.
ГРОМАДСЬКІ ОБ’ЄДНАННЯ ЯК СУБ’ЄКТИ РЕАЛІЗАЦІЇ ДЕРЖАВНОЇ ПОЛІТИКИ ФІЗИЧНОГО ВИХОВАННЯ В УКРАЇНІ
У статті обґрунтовано роль громадських об’єднань як самостійних суб’єктів реалізації державної політики фізичного виховання в Україні. Актуальність дослідження пов’язана з переходом від переважно адміністративної моделі управління до співврядування, за якого інститути громадянського суспільства залучаються не лише до проведення окремих заходів, а й до виявлення потреб, розроблення програм, надання послуг, моніторингу та коригування політики. В умовах воєнного стану особливого значення набувають адаптивний і ветеранський спорт, фізкультурно-спортивна реабілітація, відновлення рухової активності дітей і молоді, а також безбар’єрний доступ до занять. Метою статті є теоретичне уточнення змісту суб’єктності громадських об’єднань і визначення організаційних засад їх результативної взаємодії з органами державної влади та місцевого самоврядування. Методологічну основу становлять системний, інституційний і структурно-функціональний підходи, нормативно-правовий аналіз, контент-аналіз стратегічних документів, порівняння та логічне узагальнення. Встановлено, що законодавство України визнає значне коло громадських інституцій у сфері фізичної культури і спорту, однак правовий статус сам по собі не забезпечує реальної участі у політичному циклі. Запропоновано розуміти суб’єктність громадського об’єднання як юридично визнану й організаційно забезпечену здатність брати участь у визначенні проблеми, співпроєктуванні рішень, реалізації програм і оцінюванні результатів із підзвітністю за використані ресурси та публічний ефект. Систематизовано представницько-аналітичну, проєктну, виконавську, саморегулівну та контрольну ролі громадського сектору. Обґрунтовано модель взаємодії, що поєднує нормативно-стратегічний рівень, міжсекторальну координацію, конкурентний відбір виконавців, договірне визначення результатів і відкритий моніторинг. Практичне значення результатів полягає у можливості їх використання під час підготовки державних, регіональних і місцевих програм фізичного виховання, масового, студентського, адаптивного та ветеранського спорту.
ДЕРЖАВНА ПОЛІТИКА ЦИФРОВОЇ ТРАНСФОРМАЦІЇ БІЗНЕС-СЕРЕДОВИЩА В УКРАЇНІ
У статті обґрунтовано концептуальні та прикладні засади державної політики цифрової трансформації бізнес-середовища в Україні. Доведено, що така політика не може зводитися до переведення окремих адміністративних процедур в електронну форму або збільшення кількості онлайн-сервісів. Її зміст має охоплювати узгоджену зміну правил взаємодії держави і бізнесу, інфраструктури даних, механізмів підтримки технологічного оновлення підприємств, цифрових компетентностей, інноваційних екосистем, кіберстійкості та системи оцінювання результатів. Запропоновано визначати державну політику цифрової трансформації бізнес-середовища як цілеспрямовану, міжвідомчо скоординовану діяльність органів публічної влади, спрямовану на зменшення трансакційних витрат, підвищення продуктивності й інноваційності бізнесу, забезпечення довіри до цифрових взаємодій та рівного доступу підприємств до цифрових можливостей. Систематизовано принципи політики: digital by design, одноразове подання даних, інтероперабельність, технологічна нейтральність, відкритість за замовчуванням, інклюзивність, безпека і приватність за проєктуванням, пропорційність регулювання та орієнтація на вимірюваний результат. Розроблено шестикомпонентну архітектуру політики, яка поєднує цифрове регуляторне середовище і публічні послуги; управління даними; підтримку цифрової спроможності МСП; інноваційні екосистеми; кібербезпеку й безперервність; територіальну та соціальну інклюзивність. Запропоновано матрицю інструментів та індикаторів, а також інтегральний індекс, скоригований на якість міжвідомчої інтеграції, довіру та інклюзивність. Обґрунтовано необхідність оцінювати не лише доступність електронних сервісів, а й фактичне скорочення часу та вартості взаємодії, технологічне впровадження підприємствами, інноваційну активність, стійкість операцій і територіальний розподіл вигід. Практичне значення результатів полягає у можливості їх використання для узгодження стратегій, цифрової оцінки регуляторного впливу та побудови доказового моніторингу.